Jeg begynte å lage filmer allerede som barn.
Men jeg husker at jeg nesten ga opp drømmen om å bli regissør.
Jeg må ha vært 16.
"LAWRENCE OF ARABIA", REGISSERT AV DAVID LEAN
Det kom en film som het "Lawrence of Arabia", som alle snakket om.
Jeg hadde aldri sittet i et kinosete før.
Dyr billett, 70mm-format og stereofonisk lyd.
Etter filmen ville jeg ikke bli regissør lenger.
Listen lå for høyt.
I en scene speiler han seg i sverd-kniven-
- da han fikk drakten og trodde han var alene.
Han gikk rundt og lo av skyggen sin-
- da den tynne drakten ble projisert på sanden. Et herlig øyeblikk.
Og senere når de jager de flyktende tyrkerne, ser man ham dekket av blod.
Han holder kniven i samme posisjon som under storhetstiden hans.
Han ser på seg selv og den han er blitt.
Det var slik jeg forsto at det fantes røde tråder som ikke fortelles.
Karakterer og personer utvikles.
David Lean skapte et portrett omgitt av storslagen, episk action, -
- men hjertet av "Lawrence of Arabia" er "hvem er jeg?".
Jeg reagerte så sterkt på filmskapingen.
Jeg så filmen igjen en uke senere.
Jeg så den en uke etter det og en uke etter det igjen.
Jeg innså at det var ingen vei tilbake.
Det var dette jeg ville gjøre om det så tok knekken på meg.
Dette skulle bli hele resten av livet mitt.
Det føles oppstilt. Senk litt. Det er bra. Kjempefint.
Kameraet må gå til høyre. Høyre. Det burde stemme.
Jeg er alltid nervøs før en ny scene. Det er som en prøve på skolen.
Jeg har aldri hørt replikkene før.
Jeg vet ikke hva jeg kommer til å si til skuespillerne.
Jeg vet ikke hvor kameraet skal stå. Det er sånn hver eneste gang.
Jeg skal si hvorfor det er så flott.
Jo sikrere jeg er på noe, desto mindre anstrenger jeg meg.
Jo mer jeg føler at det blir problemer med å fortelle historien, -
- desto hardere jobber jeg for å overvinne problemet.
Er det verd det?
Jeg hater å være nervøs, men jeg må føle at jeg ikke har full kontroll.
Når det begynner å utvikle seg til panikk, får jeg fantastiske ideer.
Jo mer truet jeg føler meg, desto deiligere føles det å slå seg fri.
Jeg elsker det. Neste scene. Bra.
HAISOMMER
- Så du det? - Ja.
Da Steven spilte inn "Haisommer", var folk flest-
- og LA Times sikre på at filmen kom til å bli en flopp.
Innspillingen av "Haisommer" begynte den 2. mai.
Jeg fikk rollen den 3. mai.
De manglet hai, manus og skuespillere, så...
Manus var aldri fastslått. Vi skrev om det tolv timer før vi filmet.
Det er nifst for en regissør å ikke vite om han skal få manuset ferdig.
Vi kan ikke filme nå. Vent litt.
Det er min andre dag til sjøs. Det gjenstår 54 dager til.
Hvis jeg overlever, har jeg lært mye.
Det tar dobbelt så lang tid å filme til sjøs som på land.
Studioet hadde aldri filmet på havet før.
De gjorde det i en innsjø eller i et basseng.
De lagde miniatyrbåter. Alt var så enkelt og man ble aldri våt.
Steven sa: "Jeg skal filme på åpent hav."
Det skulle bli en thriller om vanlige folk i et uvant element-
- som må kjempe mot noe som de ikke vet hvordan skal takles.
Det kreves en viss virkelighetsfølelse.
Det hadde den ikke fått på Universals område i Nord-Hollywood.
Det var ingen vei tilbake. Den måtte filmes på havet.
Jeg trodde det skulle bli lett.
Jeg kunne ingenting om tidevann og strømmer, vindens påvirkning på vann-
- eller hvordan himmelens farge påvirket vannet så ingenting stemte.
Det var mareritt på mareritt.
Jeg trodde vi aldri ville bli ferdige, og at jeg skulle få sparken.
Vi var helt isolert 19 km ute på havet.
Teknikken måtte gå foran kunsten hver eneste dag.
Vi filmet og fikk til kunst, men man så ikke arbeidet bak.
Å ha hele historien i hodet, var ensomt. Ingen kunne hjelpe meg.
Jeg måtte se den før jeg filmet den, og det gikk ikke med "Haisommer".
Før jeg skulle filme, traff jeg Henry Hathaway.
Han var en hard regissør. Han sa: "Du kommer til å gå til settet"-
- "og ikke vite hva du gjør. Det skjer oss alle."
Vokt den hemmeligheten med livet ditt.
La ingen se når du er usikker.
Gjem det fra alle ellers mister du respekten.
- Bra lyssetting. - Action, Roy.
- Ta det sakte. - Jeg kan ta det sakte.
Du burde komme hit og skuffe opp denne dritten.
Og ned...
Alt begynte å kollapse.
Første gang vi testet haien, sank den.
Den kikket opp av vannet og gjorde sånn.
Jeg visste at det skulle ta 3-4 uker å bygge haien på nytt.
Vi måtte ha noe som ikke viste haien, men at haien var i nærheten.
- Sett dem fast i ham! - Tønnene var en gudegave.
Jeg måtte ikke vise haien så lenge jeg hadde tønnene.
Det man ikke ser, er nifsere enn det man ser.
I manus sto det "hai" overalt.
Filmen viser ikke så mye hai.
Hvis haien hadde blitt vist, hadde det forandret hele psykologien.
Når man hører musikken, har man lært seg at haien er nær.
Er haien langt unna, er musikken lav. Skal haien angripe, er den høy.
Vi kan vise haiens nærvær og holdning-
-bare ved å endre på noen få noter.
Man er nervøs uten å se noen hai.
Man er vettskremt.
Stol på meg, Charlie. Ikke snu deg! Svøm, Charlie!
Kom igjen! Bra gjort, Charlie! Bra gjort.
- Jeg kommer ikke opp. - Det er en perfekt spenning.
Alle andre filmskapere ville drepe for å få til det.
Jeg vet at jeg ga publikumet et støt-
-hver gang de ble overrasket.
Slik som Hitchcock, vet han hvordan man får en til å sitte som på nåler.
Han viser ikke det man vil se.
Så gir han det når han selv vil. Han elsker å torturere publikum.
Har han en diagnose?
Tusen og én, tusen og to, tusen og tre, tusen og fire.
Alt skremte meg som liten.
Tusen og én, tusen og to, tusen og tre.
Jeg hadde et tre utenfor vinduet. Det var skrekkinngytende.
Tusen og én, tusen og to.
Jeg var så full av skrekk at jeg måtte bruke det.
Fantes det noe bedre publikum for mine demoner enn mine tre søstre?
Han låste oss inn i skapet med en hodeskalle-
- som han hadde dryppet voks på så det liknet blod.
Jeg tok på dem øyebind én etter én og satte dem i skapet.
Jeg la hele kroppsvekten mot døra.
De tok av seg øyebindet og jeg hørte på da de skrek.
Når jeg forteller om det nå... syns jeg fortsatt at det var ganske tøft.
Jeg skammer meg ikke for det. Det var gøy.
Først skremte han bare oss, men med filmene sine skremmer han alle nå.
Sommerens store film er selvsagt "Haisommer".
En fortelling om en morderisk hvithai.
Filmen ble sluppet i løpet av ferien for å få maksimal effekt.
Enkelte som har sett den, ser nå haier overalt i vannet.
ROBERT SHAW "HAISOMMER"
Jeg var sammen med Steven da "Haisommer" kom.
Han sa: "Vi sjekker køene." Vi kjørte forbi køene i Westwood, og jeg sa:
"Dette kommer til å forandre alt."
Vi satt i bilen, og han var nervøs, men opprømt.
Bilen svingte rundt hjørnet og det gjorde køen også.
Bilen fortsatte, og køen også. Han var overlykkelig.
Det var et umiddelbart gjennombrudd som om ballonger eksploderte i bilen.
Livet hans ble forandret på noen minutter.
Han var 25 år.
Omsetningen var tre ganger større enn budsjettet og filmen ble vist lenger.
Vi filmet i 159 dager.
Filmen skulle ta 55 dager, -
- men jeg trodde at jeg skulle klare det på 55 dager.
Steven ristet i Hollywoods grunnvoller.
"Haisommer" spilte inn mer penger enn noen annen film noensinne.
Suksessen forandret livet mitt.
Jeg fikk velge og vrake blant de filmene jeg ville regissere.
"Haisommer" var en billett til framtiden.
Jeg vil presentere en regissør som har skremt vettet av kinogjengere.
Er det ikke spennende? Alle elsker det.
Ønsk Steven Spielberg velkommen.
Når ble du interessert i film?
- Som barn, jeg var rundt 13 år. - Var det så enkelt?
Jeg begynte tidlig. Jeg tok det ikke på alvor.
Enkelte liker å male og kjøre små biler, og jeg likte å filme.
Jeg innså ikke at det hadde fantes filmer i 50 år.
Jeg bodde i Arizona, der det er så trist at man hører kaktuser vokse.
Jeg tok et filmkamera og lærte meg grunnprinsippene for moro skyld.
Jeg ville ha en perfekt barndom, som Norman Rockwells "American Dream".
Pappa var et datageni som jobbet med-
- å oppfinne den første kommersielle datamaskinen RCA i 1950.
Pappa var ettertraktet.
Han byttet ofte firma, så vi flyttet mye.
Men mesteparten av barndommen var i Phoenix, Arizona.
Pappa var en hardt arbeidende amerikaner.
Han jobbet seks dager i uka og kom sent hjem.
Karrieren hans holdt ham borte fra familien.
Mamma var som Peter Pan. Hun var mer søster enn forelder.
Hun var en bestevenn, ikke omsorgsgiveren.
Hun havnet i trøbbel akkurat som oss.
Steve syntes at faren i en familie skulle vite best, -
-men vi var ingen vanlig familie.
Vi var som bohemer som vokste opp i forstaden.
Jeg gikk til en dyrebutikk en dag, og de hadde en ape-
-i et bur som satt i fosterstilling.
Butikkeieren sa at apen var døende.
Han hadde blitt tatt fra moren sin og var deprimert.
Jeg kom hjem i jeepen min med et stort bur på lasteplanet-
-og en ape i buret.
Jeg husker at barna ble livredde.
Steve sa: "I et vanlig hjem sier barna:"
"'Kan vi få en ape?' og moren sier: 'Er dere gale?'"
Når jeg hører om alt jeg har gjort, så tror jeg at jeg var gal.
- Syntes du hun var gal? - Jeg likte apen.
Som barn så jeg mye på tv eller hørte på filmmusikk, -
-eller satt og så på skyene.
Pappa kjeftet på meg for det. Jeg burde hatt bedre karakterer.
Men jeg var ikke særlig interessert i skolen.
Steven var betenkt og forsiktig og på mange måter nølende.
Han var ikke som resten av barna i nabolaget.
Han var ikke sterk og ble mobbet. Det var slitsomt.
De fleste demonene mine var skader jeg hadde gitt meg selv.
De fantes inni meg og var hvordan jeg så meg selv.
Jeg hadde ingen god selvtillit-
-da jeg vokste opp.
Jeg var en ensom fyr.
Det forklarer nok mye om hvorfor og hvordan han ville lage film.
Det er ikke bare en uttrykksmåte, men også en flukt.
Det var en måte å få venner på som han ikke ellers ville fått, -
- eller å få treffe jenter eller å finne en mening.
Kameraet var blyanten. Jeg skrev historier med linsen.
Da jeg kunne si "action" og "kutt", tok jeg kontroll over livet.
TENÅRINGER I NYHETENE
"JAGERFLY"
REGISSERT AV STEVEN SPIELBERG
Jeg elsket filmer som "Iwo Jima", "Flying Tigers", "Battleground", -
- filmer som jeg hadde sett på tv, og kunne se dem om og om igjen.
Jeg ble påvirket av dem, så de første filmene handlet om andre verdenskrig.
På en flyplass stod det fly fra andre verdenskrig.
Jeg filmet kameraten min med hånden på styrespaken-
- og klippet inn kampsekvenser som ble filmet av John Ford.
Jeg lagde en film som så ut som en svært dyr produksjon.
Produksjonen var jo dyr. Det var ekte vare.
I filmene ser man evnen til å fortelle en historie uten ord.
Han brukte enkle spesialeffekter på en utrolig måte.
Når kuler traff bakken, hadde han dumper med jord.
Skuespillerne tråkket på en del da de løp.
Det skjøt opp jorda slik at det så ut som om de ble beskutt.
Visse ting var selvsagte. Man så hvilken vei det gikk.
Trass i at det var i 8mm, så man at det var samme regissøren.
Jeg visste ikke om det skulle bli en karriere eller hvor det skulle gå.
Jeg visste bare at det fylte tiden min og var kjempegøy.
Når en film var ferdig, ville jeg lage en ny.
Jeg hadde det bra da jeg lagde film, -
-men da jeg hadde tid til å tenke, -
- begynte den nifse hviskingen å komme.
Tiden mellom prosjektene var ikke morsom.
Det sies at Steven Spielberg i sin ungdom var som fantomet i operaen-
-og hjemsøkte Universal Studios.
Han tok seg inn på området på et eller annet vis.
Jeg tok omvisningen og så en spasertur rundt på baksiden.
Underveis får man en toalettpause, og jeg kom aldri ut igjen.
Jeg ventet til det var helt stille og kom ut. Bussen var borte.
Det sies at han tok et kontor i sjette etasje i tårnet.
Ingen plaget ham.
Det sies at han tok et kontor og en telefon og satte navnet på døra.
Jeg tviler, men som de sa i "Mannen som skjøt Liberty Valance":
"Er sagnet bedre enn virkeligheten, vis sagnet."
En gang smøg han seg inn på Alfred Hitchcocks innspilling-
- og så på da han regisserte, til han ble tatt og ble kastet ut.
Steve lærte seg, så på og stilte alltid spørsmål-
- til folk, filmfotografer, lyssettere, redigerere...
Det var som Spielbergs leksjon på høygir.
Jeg prøvde å komme inn på USCs filmskole.
Karakterene holdt ikke. Jeg fikk også avslag under et intervju senere.
Universal ble filmskolen.
Steven var kjempefokusert.
Han glemte ikke at publikummet i begynnelsen ikke var seerne.
Publikummet var sjefene for studioet.
Han fant ut hvordan man lager en film som overbeviser studiosjefene om-
- at han var god nok til å regissere og at dette var hans ekspertise.
Jeg så filmen hans og ble svært betatt.
Jeg følte sterkt at han ikke var en vanlig ung filmskaper.
Sid Sheinberg var sjef for Universal Television på den tiden.
Han sa: "Sir, jeg så filmen din. Veldig bra laget."
"Jeg vil gi deg en sjuårskontrakt for å regissere tv for Universal."
Han sa: "Hvis du skriver under hos oss, så støtter jeg deg"-
- "like mye hvis du mislykkes som når du lykkes."
Han holdt sitt ord.
Det var begynnelsen på den viktigste relasjon-
-jeg kunne ha tenkt meg i bransjen.
Steven ble kjent som den ukronede prinsen. Han skulle lykkes.
Han regisserte jo Joan Crawford da han var 20.
Det lærer man mye av.
Joan Crawford var det første SAG-medlemmet jeg regisserte.
Jeg vil se noe...
...trær, betong, bygninger, gress, fly, farger!
Cassavetes sa: "En regissør får ikke være redd for noe eller noen".
Det er ikke Steven. Han filmet Joan Crawford punktlig hver dag.
Det må bli bra.
Han må ha en visjon. Scenene må ha en vinkel.
Da "Night Gallery" kom ut, ble det kritisert at jeg var ny, -
- den yngste regissøren som hadde kontrakt.
Produsentene som ansatte folk, ansatte meg ikke.
De var svært fiendtlige. Jeg måtte alltid vise meg verdig.
De anså meg som Sheinbergs dårskap.
Siden han hyret meg, måtte han finne jobbene også.
Jeg hadde alltid villet regissere, så kom guttungen Steven inn.
Jeg ble øyeblikkelig misunnelig.
Steven kan gå inn i et rom og si etter noen sekunder:
"Hit, flytt den dit, gi meg 22mm her."
"Still den sånn, se rett fram, flytt den, silhuett her."
"Noen få tagninger holder." Det var utrolig.
Steven oversatte automatisk ord til bilder i hodet sitt-
-nesten uten å tenke over det.
Det fantes en visuell stemme som man ikke bare ville høre på, -
-men også gi frie tøyler.
De tidlige handlingene mine viste underdoger-
- som ble jaget av ukuelige krefter, -
- både i form av naturen og naturlige fiender.
Karakteren må gi mer enn noensinne for å overleve.
Mye kom fra usikkerheten som ung, og det viste seg i jobben.
Jeg hadde alltid en stor, sterk mobber etter meg.
"Duellen" handlet om livet mitt i skolegården.
Lastebilen var mobberen og bilen var meg.
Jeg var hos Francis Coppola og "Duellen" skulle vises.
Jeg snek meg av gårde og sa: "Jeg vil se filmen og hva gutten har lagd."
Jeg var usikker på Steven.
Jeg sa: "Han vet hva han gjør, men for mye Hollywood for meg."
Jeg så filmen "Amblin'". Den var bra, men svært prangende.
Den var veldig proff. Resten av oss gjorde mye råere ting.
Jeg bestemte meg for å se den første halvtimen og se hva det gjaldt.
Jeg så hele og dro til Francis og sa: "Han er utrolig. Se filmen."
Det var øyeblikkelig tydelig-
- at ingen rørte kameraet slik som Steven Spielberg.
Andre regissører hadde en fantastisk forståelse for plassbruk.
Orson Welles og alle forsto sammensetning.
Men måten som Spielbergs kamera gled gjennom en scene-
-og endte opp et sted-
- der den forandret eller økte scenens følelse...
Det var hans naturlige evner.
Hvem vet hvor den kom fra. Det var hans egen teknikk.
"Duellen" var en sammensetning med en unnvikende, interessant rød tråd.
Den ukjente trusselen. Alle er blitt forbikjørt av en idiot.
Man blir fristet til å kjøre etter og gjøre noe slemt mot ham.
Han brukte det og gjorde det til en parabel.
Da ABC så "Duellen", ble de henrykt, -
- men på slutten, når lastebilen ikke eksploderer i et ildhav, -
- ringte George Eckstein. Selskapet likte ikke at lastebilen-
- ikke ble sprengt. De ba oss dra tilbake til klippen-
-og sprenge lastebilen. Jeg nektet.
Lastebilens død er så smertefull.
Jeg sa: "Jeg fikk lastebilen til å dø sakte."
Oljen drypper fra rattet som blod.
Dekket slutter sakte å snurre.
Viften går fortsatt, men lastebilen er døende.
Det er lastebilens død. Det er det publikum vil se.
Forbryteren betaler for hva den gjorde mot mannen.
Jeg vegret. Jeg nektet å sprenge lastebilen.
For Steven var fjernsyn et interessant lerret.
Han malte svært godt på det.
Men han visste imidlertid at formatet ikke var stort nok.
"THE SUGARLAND EXPRESS"
Han er en regissør som vet hvor viktig filmingen er.
Steven regisserte "The Sugarland Express" på en ny måte.
Alt ble lagd på stedet. Halvparten av filmen utspilte seg i en politibil.
Det var vanskelig å holde det-
- levende hele tiden med vinkler og alt.
- Jeg ser en masse lys. - Jeg ser regien som kameraarbeid.
Der er jeg i fronten. Jeg forbereder, stiller opp skuespillerne, -
- koreograferer scenebevegelsen, får med kameraet, -
- sjekker hvor kameraet skal og hvor langt, sammensetning...
Jeg ser alltid på linsen. Jeg velger til og med ut linsen.
Hans styrke er at han instinktivt kan fortelle en historie med bilder.
Iblant ser jeg filmene hans på tv uten lyd-
-bare for å se bildene.
Pauline Kael, en av verdens mektigste filmanmeldere, -
-skrev i New Yorker at han-
- hadde gjort filmhistoriens mest fenomenale debuter.
Hun sammenlignet med Howard Hawks på grunn av hans naturlige følelse.
Kael så noen med en autentisk filmfølelse i Spielberg, -
- men sa også at hun ikke visste om han hadde dybden som krevdes.
Hun så ingen tegn til en filmkunstner som Martin Scorsese.
I stedet så hun fødselen-
-av en ny generasjon i Hollywood.
Dette er Martin Scorsese, skaperen av "Mean Streets".
Dette er Brian De Palma, like høylytt som alltid.
Dette er George og Marcia Lucas, og dette er Steven.
Fiks kameraet.
I løpet av 60-tallet kom en stor forandring-
- i Hollywoods studiosystem. De måtte tjene en ny verden-
-og hadde også en ny frihet.
Plutselig ble dørene åpnet for unge regissører-
- med nye og tilsynelatende originale ideer.
Det var nesten som å komme ubedt på en fest.
Folk var på vei ut, og vi på vei inn.
Vi var besatte av filmer, -
- men anså det ikke som en karriere. Vi trodde ikke at det lønnet seg.
Det var George og Francis, -
-og Marty og jeg.
Og så hadde vi Steven. Vi kom fra ulike verdener.
Uansett var vi selvsagt veldig glade over å ha selskap.
Da vi møttes, var det som et regissørens brorskap.
George, rett bordkameraet mot...
Jeg skyter en ball mot linsen. Du tar den opp i siste sekund.
Da jeg fikk være med i "filmlømlenes gruppe", som noen kalte oss, -
-følte jeg omsider en tilhørighet.
Vi var svært heldige som var med på den tiden.
Kulturen konvergerte.
Det fantes filmskapere, kunstnere, musikere og artister.
- Det var en fruktbar tid. - Her i bilen sitter Amy Irving.
Brian De Palma presenterte oss da hun spilte i "Carrie".
De gikk ut sammen, ble sammen, gjorde det slutt, ble sammen igjen.
- Her er Amy halvkledd. - Jeg syr som vanlig.
Hun syr Stevens bukse, så han skal være klar for sin store dag.
- Den kommer snart. - Bank, bank.
- Steven var en nerd. - Verdens hersker!
En elskelig nerd.
Han likte ikke sport, dop eller rock'n'roll, -
- men han var lidenskapelig og entusiastisk.
Han elsket å snakke om film. Entusiasmen var smittsom.
- Han hadde den første mobiltelefonen. - Det ringer.
Steven og jeg pleide å kjøre rundt og ringe ei jente og si:
"Kan vi møtes?" Hun sa ja. Da stod vi parkert utenfor huset.
Det kan virke ganske latterlig nå, -
-men på den tiden var det et mirakel.
Han var gøyal. Gøyal å være med.
Jeg heter Julia Child, den franske kokken.
I dag skal vi skjære opp kalkun til Thanksgiving.
Vi kjempet alle med våre første nytteløse forsøk på-
- å komme inn i Hollywoods etablissement, -
-men Steven jobbet hele tiden.
Steven har alltid vært et studioets vesen, og hans tenkemåte-
- og metoder gikk i den retningen. Han ble en mester på det.
Han var heldig fordi den typen film som han hadde sansen for, -
- var den samme som publikum også hadde sansen for.
Vi befinner oss i Scorseses kjøkken og skal nå vise "Helvetes engler".
Vi ble trukket mot hverandre. Vi hadde én ting som forente oss, -
- en slags galskap, en besettelse for film.
Vi rådspurte hverandre og kritiserte ukontrollert hverandres verk.
Slik var det, men vi konkurrerte likevel med hverandre.
Se filmen min. Lyden er best her. Så gjorde vi den andre målløs.
Alle måtte gjøre en bedre jobb for å imponere alle-
- siden Marty hadde gjort den filmen eller Francis den filmen.
Som en ildprøve.
Man får skikkelig innføring og forhåpentligvis ærlighet...
Kanskje ikke for ærlig...
George viste oss "Star Wars" for første gang.
Helt uten spesialeffekter. Det var andre verdenskrig i svarthvitt-
- med produksjonsfargen fra den blå skjermen.
Han viste oss den og trodde vi skulle kunne se den.
Det var en barnefilm. Det var ikke noe mine andre venner-
-ville mene var bryet verdt.
Steven var den eneste som var entusiastisk.
- Han sa: "Den blir stor." - George sa: "Det blir en flopp."
Han var lei seg. Vi gikk til en kinesisk restaurant etter filmen.
Brian reiste seg og begynte å skrike:
"Hva foregår? Jeg forstår ikke handlingen."
"Hvem er den hårete fyren? Hvor kommer de fra?"
"Hva er sammenhengen og bakgrunnen? Jeg blir gal!"
Brian skjelte ut George. George satt der og ble rasende.
George må ha villet drepe ham. Men det førte noe godt med seg.
Brian sa: "Du må gjøre som i gammeldagse filmer"-
- "og starte filmen med en masse ord på skjermen"-
- "som går oppover og forteller hva det er man ser på"-
- "og hva man gjør på kino og hva mytologien er."
"Fortell hvordan verden ser ut, så kan vi nyte filmen."
Sånn ble den berømte prologen til.
Steven kom på besøk da jeg filmet "Scarface".
Jeg lot ham filme da colombianerne løp oppover trappa.
Hils på min lille venn!
Vi filmet bare folk som ble skutt i noen uker.
Vi hadde alle stor respekt for hverandres arbeid.
Vi prøvde bare å hjelpe hverandre da vi så ting som kunne forbedres.
Nå gir jeg kameraet videre til vår nye regissør Brian.
Det er den verste panoreringen jeg har sett noen gang.
Han filmer meg i mørket. Hvor skal du kunne se meg?
Det var som i Paris på 20-tallet.
Man setter sammen en gruppe sprø mennesker-
- som er kontroversielle og utkjemper samme kamp.
Senere ser man på det og sier: "Hvordan kunne"-
- "hele gruppa bli suksessrik"-
- "og dominere filmindustrien?"
Hvordan ble det sånn? Vi var bare ungdommer.
Mye dreide seg om kjærligheten til film-
- og at alle desperat lagde film på alle måter som gikk.
"NÆRKONTAKT AV TREDJE GRAD"
Herregud.
Når man ser Stevens filmer, føles det som om man sitter nær noe mystisk, -
- uforklarlig og poetisk. Man nyter enkle fornøyelser-
- som å bli skremt, underholdt og forbløffet.
Jeg ble inspirert av hvor langt Stanley Kubrick-
- tok "2001: En romodyssé" inn i ekspresjonismen.
Jeg ville ta "Nærkontakt av tredje grad" enda lenger.
Jeg ville at publikum skulle si: "Jeg ser et romvesen!"
Jeg visste imidlertid ikke om det skulle lykkes.
Det var risikabelt. Spesialeffektene i filmen var noe helt nytt.
Han filmet folket med et bevegelseskontrollkamera-
- og fikk kameraet til å bevege seg i alle retninger.
Så blir det spilt inn.
Når Doug Turnbull, sjefen for spesialeffekter, -
- går tilbake til etterproduksjonsstudioet, -
- kan han duplisere kameraets bevegelse helt nøyaktig.
Når man setter sammen bildene, passer de perfekt.
For første gang får man bevegelige spesialeffekter.
Før måtte man sitte der taus og stille.
- Bevegelse ville ødelegge alt. - Alle gjør det i dag.
De ville ikke kunne lage filmer med effekter-
- hvis ikke Steven og Doug allerede hadde prøvd seg fram.
I "Nærkontakt" hadde Steven satt mye på spill.
Columbia Pictures var nær konkurs-
-og de satset gården på filmen.
Bankierene og Hollywood var ute etter ham-
- for å vise at "Haisommer" ikke var ren flaks.
Steven bar et tungt ansvar på sine skuldre, -
- men han måtte holde seg til det han kunne, -
- ellers ville det ikke bli noen god film. Han gjorde det.
Han satset alt på å lage filmen han hadde drømt om å lage.
Som barn viste pappa meg perseidesvermen-
- og viste himmelen som et sted med utrolige underverker.
Siden det var en så vakker opplevelse, -
- lovet himmelen at hvis det skulle bli et-
- første møte mellom romvesener og oss, -
- ville det bare bli godartet og konstruktivt. En samtale.
Kommer romvesener hit, vet vi ikke hva de kan si, forstå eller se.
Han fikk ideen om at kommunikasjonen skulle bestå av lyd og lys.
Først skulle matematikk bli språket mellom intergalaktiske arter, -
- men det blir mer følelsesladd om vi prater med musikk.
Jeg leter ikke bevisst etter filmer med en åndelig kjerne.
Jeg har en åndelig del i meg som kommer fram i jobben min.
Det eneste som teller er at jeg underbevisst-
-finner ting som har et trossystem-
-som ligger bortenfor vår forståelse.
"Nærkontakt" var en mer personlig ytring enn hans to tidligere filmer.
Han skrev manus. Den betydde mye for Steven.
Det kom fra en film som jeg skrev og regisserte som 17-åring.
Det var en historie om en manns første møte med en ufo.
I "Firelight" fantes det faktisk ufoer som jeg hadde skapt.
Jeg så mange filmer og hadde en liste over dem i hodet.
Ved å se filmer med effekter, kunne jeg finne ut det meste.
Han hadde på sett og vis levd med "Nærkontakt" siden han var barn, -
-og hadde en påtagelig visjon-
- av hvordan det ville føles å se filmen.
Han vil ikke lage små personlige filmer, -
- men store personlige filmer. - Det er ikke riktig.
Ikke riktig.
Det er ikke riktig.
Jeg identifiserte meg med Richard Dreyfuss' besettelse i filmen.
Jeg var Neary i den filmen.
Noe vekker hans fantasi for å lete etter noe-
- som han tror skal gi ham et helbredende svar.
Han må gjennomgå et kaos for å få klarhet.
Han var en kunstner som prøvde å oppnå fantasien dypt inni seg.
På sett og vis er "Nærkontakt" kanskje...
Det er absolutt den mest personlige filmen jeg hadde lagd.
Det handlet også om frigjøring fra familien.
Jeg husker da vi flyttet til Nord-California.
Jeg følte at foreldrene mine ikke hadde det så bra.
En dag brøt pappa sammen. Jeg hadde aldri sett ham gråte før.
Jeg sto på kjøkkenet og var sint fordi faren min ikke var en mann.
Han gråt som en liten gutt.
Jeg begynte å skrike "Sutreunge!" så høyt jeg kunne.
Jeg begynte å skrike "Sutreunge!" til de kastet meg ut av kjøkkenet.
Lov at du drar, Roy!
- Din sutreunge! - Stikk herfra!
Kom igjen nå!
- Din sutreunge! - Hold munn!
Mamma gikk fra å være lykkelig-
-og elske livet, -
-til å bli fortvilet og trist.
Mamma kunne gå inn i stua og spille Schumann og gråte.
Hun gråt til hun ikke så notene.
Jeg satt med henne, holdt hånda hennes og hun sa:
"Jeg er så ensom her." Jeg gikk gjennom det samme.
Jeg visste bare at pappa hadde det bra, men at vi ikke hadde det.
Da de sa at de skulle skilles, -
- visste jeg ingen detaljer, bare at de skulle skilles.
I lang tid ville jeg ikke vite det.
Jeg ble forelsket i en annen.
Jeg var forelsket i Bernie Adler.
I ettertid lurer jeg på hvordan jeg våget.
Jeg brydde meg ikke om det da. Alt handlet om at jeg var ulykkelig.
Bernie hadde vært fars bestevenn og faste punkt. Han var som en onkel.
Jeg sa aldri til barna at hun forlot meg, -
-men lot dem tro at jeg forlot henne.
- Hvorfor det? - Jeg beskyttet henne. Hun var skjør.
Det er hun fortsatt.
Jeg trodde at jeg skulle bli mindre såret enn henne.
- Jeg elsket henne fortsatt. - Pappa og stefaren min var venner.
Hun giftet seg med pappas bestevenn.
Det var veldig dårlig gjort. Det var virkelig ille.
Først som eldre forsto jeg at det var vanskelig for pappa.
Steve trodde at pappa forlot oss.
I en årrekke snakket vi derfor ikke med ham.
Jeg vet at Steve holdt ham ansvarlig for at forholdet tok slutt.
Det var mitt livs verste periode.
Jeg fortalte aldri pappa at jeg var sint på ham. Vi kranglet aldri.
Jeg distanserte meg fra ham, ikke omvendt.
Han ville ha kontakt med meg.
Jeg begravde meg i arbeid, -
- som jeg hadde sett ham gjøre de årene da han kom sent hjem-
-og jobbet helger i Phoenix.
Jeg ble faren min. Jeg ble arbeidsnarkoman.
Jeg mistet kontakten med ham.
Det varte i 15 år.
Jeg leste om deg i dag. Du har lagd kun fire filmer.
Jeg fant bare fire filmer. Du er ikke Hitchcock med 50 eller John Ford.
Er det ikke rart at du er kjent etter fire filmer?
- Er det ikke utrolig? - Om det er utrolig?
Det er faktisk utrolig at jeg har regissert fire filmer, -
- for det føles som om jeg har regissert flere.
Han kom på banen så storslagent, -
- akkurat som da "Haisommer" kom inn i verdensbevisstheten.
- "Nærkontakt" var mye større.
Steven var i ferd med å utvikle seg.
Han visste nok ikke selv hvor han skulle havne.
Som alle andre i den alderen, -
- lurte han på om han var så flink som han trodde.
Og det var han.
Hva skal man lage etter "Haisommer" og "Nærkontakt"?
Listen ligger på et visst nivå. Hva gjør man da?
Man trener seg opp igjen og tar ny sats.
Min første idé til "E.T." inneholdt ingen romvesener.
Den skulle handle om hvordan en skilsmisse påvirker barndommen-
-og traumatiserer barn.
Pappas skjorte.
Husker du hvordan han tok oss med på baseballkamper-
-og på kino og vi lekte popkornkrig?
Filmen skulle først og fremst handle om å fylle et ensomt barns hjerte.
Jeg, menneske.
Gutt, Elliott.
Den utrolige hendelsen det ville kreve-
- for å fylle Elliotts hjerte etter å ha mistet faren sin.
Det ville kreve noe så utrolig som et romvesen.
Som filmskaper kan Steven skape utenomjordiske, -
- nesten umulige scenarioer, men i forstadsomgivelser-
- med virkelige familier og virkelige mennesker.
Man kan få oppleve andre verdener, -
- ytre rommet, romvesener, og usannsynlige scenarioer, -
- siden det er forankret i mennesker og deres historier.
Han er en mann fra det ytre rom. Vi fører ham til romskipet hans.
- Kan han ikke stråle seg opp? - Dette er virkelighet, Greg.
"ET" var en amerikansk forstadshistorie.
Jeg kjente bare til forstaden. Mine filmer fra 70-og 80-tallet-
-viste hva jeg kjente til.
Forstaden var min tro. Familiene samles, -
- ingen skiller seg, ingen er sint på noen. Det var selvsagt ikke riktig.
- Kanskje du bare innbilte det. - Det kan jeg ikke ha gjort.
- Det var nok et misdannet barn. - Misdannet barn.
Kanskje en alv eller en nisse.
- Det var ikke noe sånt, penisånde! - Elliot, sett deg!
Pappa ville trodd meg.
Kanskje du bør ringe pappa og fortelle det.
Går ikke. Han er i Mexico med Sally.
Hvor er Mexico?
Jeg så barndommen min i den familien-
- og de unge, fantastiske skuespillerne.
Når Steven jobber med barn, tar han fram en leken stemning.
Prøv å trekke deg tilbake. Hold i denne.
Det er ikke som når noen snakker babyspråk med barn.
Han kommuniserer bare virkelig godt med dem, -
-og de forstår umiddelbart.
Nå snur han seg mot deg og øynene hans åpnes.
Gi E.T. det oppspilte ropet.
Si replikken igjen, oppspilt: "Kommer de?"
Pust. Gjør deg ivrigere.
- Betyr det at de kommer? - Nei. Gjør deg ivrigere.
- Betyr det at de kommer? - Mer. "Betyr det at de kommer?!"
- Betyr det at de kommer?! - Ja!
Han måtte være en blanding av en far og en kompis, -
- men mest av alt var han en observatør.
Det var nok gøy for ham. Han syntes alle barna var gøyale.
Det er Halloween.
- Hei, elskling. - Hei, bestemor.
Vent, Drew. Dette er til deg. Det er eplet ditt.
Jeg ville filme "ET" i riktig rekkefølge.
Da får barna en sammenheng i jobben de gjør.
De vet at neste dag også er neste dag i manus.
Og i går var i går i manus.
Det gir unge barn en sikkerhet i-
- at de lever et liv og en histories liv.
Nå legger de maskinen på brystet hans.
De skal gi ham et sjokk for å gjenopplive ham.
Når de gjør det, er det veldig høylytt.
Det får deg til å hoppe til og gråte enda mer.
De legger den på brystet og trykker på knappen. Det smeller!
Går det bra?
Får jeg se? Tørk av dukkens ansikt også.
Takk.
I mange år lurte jeg på hvorfor alle likte filmen. En dag forsto jeg det.
Ingen mennesker på jorden er mer forskjellig-
-enn menneskene og romvesenet.
Kom.
Bli.
Hvis Elliott, moren, den lille jenta-
- og forskeren kunne elske, forstå, -
- gjenforenes med og skape et bånd til skapningen, -
- så kan to mennesker på jorden det også.
Det var nok den underliggende betydningen som kom til syne-
- og må ha berørt noe. Det fins ikke mange filmer-
- som fortsatt elskes av alle 40 år senere.
Den appellerte til noe. En vilje til å overskride grenser-
-og nå andre mennesker.
Jeg kommer til å finnes akkurat her.
Farvel.
Det var en vanskelig balanse for en regissør-
- å presse et barn til å gjøre en så dramatisk sekvens.
Man manipulerer dem jo til en viss grad.
Men Steven visste hvordan man som regissør skulle føre dem-
-til mørke steder, -
-men likevel håndtere dem varsomt.
Barna i Spielbergs verden er kanskje sårbare og ulykkelige, -
- men også svært mektige og heltemodige.
Alle filmene mine med barn og historiene deres, handler om-
-å styrke barnas selvtillit-
- til å ta kontroll over historien eller iallfall over livene sine.
Steven ser intuitivt på verden-
- gjennom en uskyldig "linse". Det gjør barn naturlig.
Det ble den foretrukkede linsen-
- han ville bruke til å fortelle historier.
Noe interessant jeg har lest, var en overskrift som lød:
"Steven Spielberg lager film og tjener penger mens han blir voksen."
Han er et stort barn. Betrakter du deg selv sånn? Er det fornuftig?
Det er fornuftig. Man må forstå hvordan man definerer et stort barn.
Er det ansvarlig eller uansvarlig?
Jeg tror at man må ta ansvar, -
- men man må ikke miste sitt barnesinn.
Det holder deg ung og opprettholder kontakten.
Det får en til å smile.
Jeg vet ikke hvordan det er å bli voksen.
Jeg følte meg opprømt etter "Haisommer" og "Nærkontakt"-
- og ville lage en komedie. Jeg kunne jo lage hva som helst.
Jeg har humor og ler av morsomme filmer.
Hvorfor ikke prøve å lage en komedie?
Jeg følte meg ganske usårbar.
Jeg forsikrer dere om at ingen bomber kommer til å slippes her.
Bob Zemeckis og Bob Gale skrev manuset.
Jeg tok humoren og budsjettet til bristepunktet.
Jeg ville bare sprenge ting og få publikum til å le.
Å lage "1941" var imidlertid som en krigsforbrytelse.
Alle slaktet den.
Jeg ble helt knust.
Det var følelsen av fiasko, den kalde tomheten-
- når alt som minner deg om filmen, gjør deg kvalm, -
- og man bare vil stikke hodet i sanden.
Det påfølgende året gjemte jeg meg mye.
Så reddet min venn George Lucas meg.
George sa: "Hva skal du gjøre videre?"
Steven sa at han ville lage en James Bond-film.
George sa: "Jeg har noe mye bedre."
Det handler om en arkeolog som leter etter overnaturlige artefakter.
- Steven sa: "Herlig! Vi lager den!" - Han er ingen vanlig helt.
Han er ikke noe halvfabrikat som blir til noe større.
Han er menneskelig.
Det gjorde at publikum tok Indiana Jones til seg.
- Folk prøver å drepe oss. - Jeg er klar over det, pappa!
- Det er noe nytt for meg. - Det skjer meg hele tiden.
Det er en eventyrfilm full av spenning.
Det er en drømmers underholdning.
Det skulle bli en b-film.
B-filmer er gøyale fordi de ikke tar seg selv på alvor.
De lages raskt og slurvete. Man jukser for å spare penger.
Man blåser i at det ikke blir "Lawrence of Arabia".
Vi tok den til studioene og innså ikke-
-at Steven hadde et dårlig rykte.
Han overskred alltid budsjett og tid.
Samtlige studioer sa nei.
Noen sa til og med: "Vi lager den, men med en annen regissør."
"Steven kan ikke lage den for 20 millioner."
Steven sa: "Jeg lover."
"Skal den koste 20 millioner, så lager jeg den for det."
Mine tre sprengte budsjetter for "Haisommer", "Nærkontakt" og "1941", -
- lærte meg å spare. Det hjalp med "Jakten på den forsvunne skatten".
Han måtte vise at han kunne, og ville ikke svikte meg.
Det var ingen studio. Vi lagde den.
Fredag kveld. Lykkes vi ikke nå, så mister vi scenen.
Mister vi scenen, så blir det ingen film.
Blir det ingen film, er vi ille ute.
George sa: "Hvis du skal regissere, må du love meg følgende."
"Blir det en suksess, må du lage to til." Et fantastisk samarbeid.
- Pappa. - Hva?
- Pappa! - Hva?!
Hopp mot ildstedet!
Indiana Jones-filmene handlet alltid mest om film enn om annet.
De fulgte visse filmmaler, hvilket tillot dem visse dumme ting.
"Indiana Jones" hadde noe jeg simpelthen elsket.
Harrison falt fra en klippe og vennene trodde-
-at han var død og kikket ned, -
- og Harrison kom opp uten hatten fordi han hadde falt fra klippen, -
- og en mystisk vind blåser hatten inn i bildet.
Filmene ble lagd for publikum.
De ble lagd for de som likte å se film.
De ble lagd for å underholde, men de kunne også være emosjonelle.
De kunne være smarte i ny og ne.
Men det må være tilfredsstillende underholdning.
Steven og George kom på hvordan man brukte filmmakeriet-
- til å underholde publikum på en måte som få andre regissører hadde gjort.
I filmens 100 år lange historie har en regissør, -
- bare én, tjent en milliard dollar. Steven Spielberg.
Steven er historiens mest kommersielle regissør, -
- og det er nok fordi han forstår hvordan kinoene-
- kan gi publikum en følelsesmessig respons.
Det er utvilsomt slik at tanken på å lage filmer som ble fenomener, -
-tiltalte Steven inderlig.
Det ga ulike resultater. Visse hatet ham.
Enkelte sa at han hadde ødelagt film. William Goldwin skrev-
- at kassasuksesser, Steven Spielberg og Lucas hadde ødelagt Hollywood.
Noen anså Spielberg som en hemmende kraft. Han skapte-
- en tom virkelighetsflukt som skulle forandre filmen.
Da markedsførerne kom til studioene på 70-og 80-tallet, -
-var det klart at de så dollartegn.
Det klandrer jeg ikke ham for. Se på Pauline Kaels første anmeldelse.
Hun sa at han var en fantastisk underholder, -
- som hadde en følelse for hva publikum ville se.
Hvorfor be om unnskyldning?
Kan du svare på hva en annen regissør sa?
"Spielberg kan ikke sammenlignes med Mike Nichols og Barry Levinson."
"Underholdning har sin plass,"-
- "men den bør ikke forveksles med kvalitet eller lovpriset filmmakeri."
Iblant syns jeg at slike uttalelser er pretensiøse i seg selv.
De insinuerer at kunst er alvorlig og ikke kan være...
...ikke kan berøre en eller sykle forbi månen med E.T.
Det kan ikke være kunst.
Lager man slike filmer som spiller inn så mye som filmene hans...
Hvis man gjør underholdning kommersielt, -
- eller noe som folk liker som er normal underholdning, -
- så tror jeg at det møtes med mistanke.
Hvordan skal vi kunne ta deg seriøst som en kunstner?
Kom igjen, jenta mi. Jeg venter på deg.
Skjærer du meg, dreper jeg deg.
Jeg lette etter en ny måte å se meg selv på.
Hvis jeg ikke bevisst ville avvike og bevise noe, -
- ikke bare for meg selv, men andre, -
- hadde jeg ikke valgt "Purpurfargen".
Det var min første modne film som tok opp et viktig menneskelig emne.
Jeg fylte 40, og så litt mindre optimistisk på livet.
Det skulle bli en mer alvorlig reise som jeg var villig til å ta.
Jeg har måttet kjempe hele livet.
Jeg måtte kjempe mot pappa og mine onkler.
Jeg måtte kjempe mot mine brødre.
En jente er ikke trygg i en familie med menn, -
- men jeg trodde aldri at jeg skulle trenge å kjempe i mitt eget hus!
Jeg elsker Harpo.
Det skal gudene vite, -
- men jeg dreper ham hvis han prøver å slå meg.
Det var stort at Steven engang ville jobbe med dette materialet.
Man jobber i et område der folk blir sinte hvis man begår feil.
Han ville ikke bare framstille et afroamerikansk verdenssyn, -
-men også matriarkens verden-
- der patriarkatet undertrykket med vold.
Jeg tror han ville tøye grensene sine på en helt ny måte.
Han presser seg selv framover, men ikke for langt, -
-for publikum eller sitt eget like.
Han spør aldri om meg. Han legger seg bare oppå meg og gjør sitt.
Gjør sitt? Gjør sitt...
Miss Celie, det høres ut som om han bruker deg som toalett.
Det føles sånn.
Jeg fikk problemer med kritikere-
- som mislikte at jeg viket fra Shug og Celies kjærlighetshistorie-
- og scenen hvor Shug Avery viser Celie-
-vaginaen sin i et speil.
Det hadde forandret følelsen i hele filmen.
Jeg viste ikke karakterene helt nakne som i boka.
Det kunne jeg ha gjort ti år senere.
Jeg var litt sjenert og flau. Jeg var ikke rett mann for det.
Steven fortalte historien som Alice skrev-
- og prøvde å tilnærme den fra sitt eget perspektiv.
Han kunne aldri ha gjort det som Alice gjorde med boka.
Boka ble hyllet for at den var rå og realistisk, -
- og han var ikke kjent for å være noe av det.
Han ba om trøbbel da han valgte å lage film av den.
Ingen ville at Spielberg skulle bli en rå filmskaper.
Det var ikke ham.
I "Purpurfargen" var imidlertid fargene presise.
Scenene var bygd opp fra grunnen som han ville ha dem.
Filmen føles så falsk og så "Disney-aktig".
Han ville lage filmen vakrere enn den var i boka. Typisk Steven.
Han vil gjøre slik med alt.
Han vil gjøre slik med livet.
Jeg skal få barn, og det barnet kommer til å forandre livet mitt.
- På sett og vis har det allerede det. - Nervøs?
Jeg er ikke nervøs overhodet.
Det er det beste som har skjedd med meg og Amy.
Vi gleder oss veldig.
Amys og min skjebne var å få Max og det var så vakkert.
Før det visste jeg nok ikke hva et liv var.
Jeg trodde at livet begynte med...
..."action" og så "kutt".
Etter at mor og far skilte seg, tenkte jeg å gjøre mitt beste-
- for ikke å skilles hvis jeg giftet meg en dag.
Det gjorde jeg.
En skilsmisse er alltid smertefull.
Særlig for meg som er et skilsmissebarn.
Jeg vet hvordan det føles. Det føltes fælt at Max måtte gjennomgå det.
- Flyet mitt! - Jamie!
Mamma?
"Solens rike" handler om en gutt som vokser opp i Shanghai-
- og blir separert fra foreldrene under den japanske invasjonen.
- Mamma! - Jamie!
Han gjennomgår en utrolig forvandling-
-og modenhetsprosess.
Det var der min styrke lå.
Jeg framstilte et barns håndtering av krigens grusomme virkelighet.
Dette barnets oppfatning av krigen.
Den var basert på JG Ballards egne opplevelser i en japansk fangeleir.
Jim var en fortapt gutt som prøver å finne sin plass i verden.
Det er en film om å vokse opp for fort og etterlate alt-
-som holdt en sikker.
Når intet holder en trygg, -
- må man bli en overlever som alle andre og vokse opp veldig fort.
Det er en utrolig film om barns motstandskraft, -
- om en utrolig overlever som klarer å være sterkere-
-enn noen av de voksne omkring ham.
Den lages i en tradisjonell, episk filmskaperånd.
I stadionet på slutten, der alle gjenstandene, -
- alle de stjålne sakene fins... Surrealismen i det...
...og hvordan det får en til å føle akkurat der og da...
Man får følelsen av at hele verden og sivilisasjonen har gått under.
Så dukker det opp noe urovekkende vakkert.
Lyset fra atombomben.
Det er som en sjel som går videre til neste liv.
Mrs Victor.
Det er veldig poetisk og mystisk.
Det var krig og død og virkelige grusomheter, -
- og det var som slutten for barnet Spielbergs uskyldighet.
Det var en fantastisk film, men for meg-
- ble den unødvendig myk eller sentimental.
Jeg vet ikke hvorfor, men han liker den følelsen. Det er en del av ham.
Han ble ikke helt avfeid av folk, men de var skeptiske.
"Er han seriøs nå? Skal han lage seriøse filmer?"
Det er en fryktelig ting å si om en kunstner.
Det såret ham.
Ingen kunstner ønsker å settes i en bås, -
- som om andre mennesker bestemmer hvem de er.
Da Steven begynte å utforske andre, mer alvorlige fortellinger, -
- var de svært uvillige til å la ham gjøre det.
"Hvordan våger du, Steven Spielberg?"
"Vi har bestemt at du lager slike filmer, så hvorfor lager du andre?"
Filmene er ikke overintellektuelle, -
- men kanskje brukte Steven de filmene som et springbrett.
Han visste ikke hvor han skulle, -
-men han trente nok opp musklene-
- for å føle at han kunne komme seg dit.
I mitt første minne ligger jeg i en barnevogn på vei et sted.
Mine besteforeldre var sammen med meg.
Vi gikk inn i et underjordisk sted.
Det hang en rød lampe over et par dører.
Jeg husker at jeg kom stadig nærmere den.
En masse gamle menn, bare menn, messet noe.
Den røde lampen var det evige lyset, Ner Tamid. Det er mitt første minne.
- Tror du på Gud? - Ja.
- Fortell om det. - Det kommer fra mine åndelige...
...ikke engang åndelige, men religiøse røtter, og familien min.
Mine besteforeldre hadde en sterk innflytelse på meg.
Bestefar Fivel spilte gitar og sang på jiddisk og russisk.
Bestemor Jenny lærte ungarske folk fra konsentrasjonsleirer, engelsk.
Vi var ortodokse. Jeg ble oppdratt ortodokst.
Tradisjonen var en stor del av familien min, -
-og religiøs lære og hebraisk skole-
- og bar mitzvaer for meg og mine søstre.
Vi bodde imidlertid alltid i områder uten jøder.
Da var det en stor kulturell forskjell mellom jøder og ikke-jøder.
Jeg husker at det en gang sto barn utenfor-
- og sang at familien Spielberg er skitne jøder.
Jeg opplevde å bli ekskludert-
-og at jeg ble ertet og diskriminert.
Jeg ville bare passe inn, og som jøde gikk det ikke.
Bestefar kom på besøk og bodde hos oss i en uke.
Jeg lekte på forsiden sju hus unna. Bestefar stod på trappen-
- og ropte mitt hebraiske navn Schmul så høyt han kunne.
Vennene mine spurte: "Mener han deg? Det er ditt hus."
Jeg nektet straks for at det var meg.
"Han roper sikkert på noen andre." "Heter du Schmul?"
Vennene mine begynte å le. "Schmul? Hva er Schmul?"
I bakgrunnen hørte man bestefar rope Schmul med russisk aksent.
Steve ville ikke være jøde. Det gjorde oss for ulik alle andre.
En familie der far vet best, var noe lånt som han lengtet etter.
Jeg begynte å fornekte at jeg var jøde.
Jeg fornektet alt jeg hadde godtatt som barn.
Jeg ville ikke godta det hvis det gjorde meg utstøtt.
Jeg skammet meg. Jeg skammer meg fremdeles over meg selv-
-når jeg tenker på den lange tiden-
-jeg ikke ville være jøde.
Da jeg først traff Kate, skjedde noe som bare skjer på film.
Det er en fryktelig klisjé, men jeg hørte klokker ringe.
Det var faktisk kjærlighet ved første blikk.
Katie selvsikkerhet gjorde meg sikrere.
Vi forsto hverandre perfekt.
Vi kunne snakke om alt, og jeg kunne ikke slutte å tenke på henne.
Kate kom inn i min verden og mitt liv-
- med en dyp fascinasjon for jødedommens tradisjoner og historie.
Hun ville gifte seg med meg som jøde-
- og konverterte til jødedommen før vi giftet oss.
Det var som å komme hjem.
Det var der hun hørte hjemme.
Da hun studerte jødedommen, trakk hun med seg Steve tilbake.
Kate ga Steven noe jeg ikke tror at Steven trodde han kunne få.
Hun var så ivrig på tanken om en familie, -
-i sin reneste form, -
- at det ikke bare ga ham en lykke han ikke trodde at han kunne få, -
- men det bidro nok også til hans utvikling som kunstner.
I 1982 ga Sid Sheinberg meg boka "Schindlers liste".
Han anså det som min skjebne å lage filmen.
Han ville at jeg skulle lese den og ikke gi opp.
Han var nok redd for å lage den.
Han hadde boka i over ti år før han var klar til å lage den.
Hvis man presset ham, sa han: "Jeg vet det når tiden er inne."
Så var den det.
Den første dagen jeg ankom Auschwitz' porter, var klokka 05.30.
Det var bitende kulde-
- og hundrevis av statister sto kledd i de fæle stripete pyjamasene, -
- og det fantes tyske vakter og ekte, sinte schæfere.
Ingenting kunne ha forberedt meg på Auschwitz.
Ingenting kunne ha forberedt meg.
Jeg ville filme der det virkelig skjedde. På autentiske steder.
Men da jeg kom til Polen, innså jeg at jeg lekte med ilden.
Han var som om han hadde blitt flådd.
Han var så sårbar og gikk fram og tilbake hele tiden.
Jeg så hvor viktig filmens tema var for ham.
Han fortalte sin families historie, -
- hans stammes. Jeg forsto hvor tungt temaet var for ham.
Jeg sa til teamet: "Det er ingen dokumentar, men vi dokumenterer"-
- "ting som skjedde der dere står."
Jeg sa også: "De av oss som er jøder,"-
- "ville aldri ha kunnet stå her i 1943."
Det kunne ikke bli en vanlig film-
- eller ligne noe jeg noensinne hadde regissert før.
Jeg måtte takle materialet og stedet med stor ærefrykt, -
- og jeg måtte gjøre produksjonen svært fredelig.
Vi filmet på hellig grunn.
Overalt i Krakow føltes det som om vi filmet på en kirkegård, -
- og det forandret hele mitt syn på kino.
Filmen skiller seg fra alt jeg noensinne har gjort før.
Jeg prøvde å lage den uten nymotens triks, linser og kraner.
Jeg prøvde å ta alle redskapene som jeg hadde brukt-
- på mange av filmene, og kaste dem bort.
Jeg hadde aldri brukt håndkamera, men nå ville jeg det-
- i "Schindlers liste". For alles skyld ville jeg skape en følelse-
-av at vi faktisk var der.
Adjø, jøder!
Jeg lurer på om synagogen er en flott bakgrunn-
- eller om parken er bra. Dette er interessant.
Steven sa: "Det føles som å lage min første film."
"Jeg bruker ingen bildemanus." Det ga ham nok et adrenalinkick.
Jeg har aldri følt slik energi og sånt fokus.
Det var som om han pustet kino.
Han er ingen intellektuell regissør.
Han føler ting intuitivt og følelsesmessig.
Han var som en abstrakt maler med et lerret-
-og en palett med utrolige farger, -
- men som ikke visste hvilken farge han skulle begynne med.
Når han hadde valgt en farge, ga han absolutt alt.
Iblant løp han faktisk med kameraet, -
- siden han filmet mye selv med et håndkamera.
Han løp fram og tilbake og ropte "Kom igjen! Bli med, fort!"-
- mens han fikk en idé. Vi løp etter ham og spurte: "Hva?"
Han hadde blitt inspirert. Han så noe.
Som karakterer og skuespillere kjempet vi med det ufattelige.
Vi tok ett skritt om gangen-
- da vi, som Elie Wiesel sier, "fortalte historien".
Vi ikledde oss skuespillerkrigerens kappe, hvis man kan si det sånn.
Hvis man myker opp og gjør alt sentimentalt, -
- demper man smellet som publikum er nødt til å kjenne.
I gettoscenen visste jeg at jeg måtte leve meg inn i handlingen.
Jeg kunne replikkene, men jeg var sjokkert. Jeg spilte ikke.
Det vakkert iscenesatte kaoset er umulig å kopiere eller glemme.
Oskar Schindler var en selskapelig fyr.
Han var en andreklasses forretningsmann og en sleip figur.
Han trivdes på byen, elsket kvinner og sprit, og var en livsnyter.
Slik var han. Og han gjorde en ekstraordinær ting.
Han reddet over 1100 jødiske liv.
Det lå noe uforklarlig mystisk over karakteren hans.
Man kunne ikke forstå hvorfor han gjorde som han gjorde, -
- men vi lot publikum fundere på det selv.
På den tiden røkte jeg.
Steven røyker ikke, men han viste hvordan man røkte i nærbilde.
Han sa: "Se mot bordet. Du ser tre høyt ansette nazister."
"Ta et trekk av sigaretten. Nei, gjør det igjen."
"Hold fingrene der. Ta et trekk. La røyken stige opp langs ansiktet."
"Gjør det igjen."
"Ta vekk hånda svært sakte." Han fortalte hvordan jeg skulle puste.
Jeg fortalte det til Ben Kingsley samme kveld.
Jeg sa: "Hvis hver scene blir sånn, er jeg bare en marionett."
"Jeg vil ikke være en marionett. Jeg er 41 år."
Jeg husker at Ben sa: "En stor dirigent"...
..."trenger en dyktig solist." "Stol på det."
"Gjør som han sier. Ikke kjemp imot." Det var det jeg gjorde.
Jeg åpnet meg for Steven.
Pappa sa ofte at man trenger tre ting i livet:
En dyktig lege, en tilgivende prest og en smart revisor.
De første to har jeg aldri trengt, -
-men den tredje...
Itzhak Stern var den karakteren jeg liknet mest, slik som jeg så det.
Herregud! Lat som.
Jeg sa til Ben: "Du er Oskar Schindlers samvittighet."
Du er også vinduet som hjelper meg å forstå Oskar Schindler.
Jeg prøver å takke deg.
Jeg mener at jeg ikke hadde klart det uten deg.
Alt jeg ser av Schindler, avhenger av hvordan du ser på ham.
Vær så god.
Svært få regissører respekterer stillhet like mye som Steven.
Han fanger hver eneste gest man gjør foran kameraet og bruker det.
Han har en sterk intuisjon for det ekte og nærværende.
Han ville unngå nazistklisjeer.
Med tanke på skuespill, forsto jeg det første dagen, -
- som at Amon hoster og holder seg for munnen, -
- og at han fikk menneskelige brister. Slike detaljer.
- Sir, har du noen spørsmål? - Hvorfor er taket nede? Jeg fryser.
Det fins film-og skuespillertriks for å vise at noen er ond.
Han ville nok si: "Han gjør jobben sin. Dere avgjør hva dere tror."
Jeg har en idé. Kan vi belyse bare munnene.
Jeg tenkte nettopp å si... Han... Nei han.
Jeg vil belyse ovenfra, så vi får skygger her.
Jeg vil bare forsikre meg om at vi ikke er overtydelige med-
- at karakteren er ond ved å belyse ovenfra.
Alt i vårt medium omhandler lys og skygger.
Hvordan filmfotografen belyser skuespillerne og scenen.
I "Schindlers liste" var Amon Goeth alltid vakkert belyst.
Han var vakkert belyst forfra. Han var tydelig. Ikke noe mysterium.
Man trenger ikke forsterke hans ondskap med belysning.
Oskar Schindler var en forvirret person.
Han kom til Polen for å tjene penger.
Det var alltid glamorøst, men skyggefullt.
I løpet av filmen fikk han mer lys forfra. Skyggene forsvant.
- Det sies at du er god. - Han finner ut hvem han er.
Den lille jenta i rødt var ekte.
Schindler satt på hesteryggen og så folk bli arrestert.
Han så faktisk en liten jente i rød kåpe.
Trass massakeren så han bare jenta som gikk bortover gata.
Han kunne ikke ta øynene fra henne.
Han lurer på hvorfor hun ikke ble tatt som alle andre.
Svaret var at hun skulle tas, -
- kanskje ikke om et øyeblikk, men hun ville ikke overleve.
Under tømmingen, -
- da de førte folk opp på lastebiler og skjøt gamle, lot de henne være.
Av en eller annen grunn ble ikke det tydeligste målet pågrepet.
Det dreide seg mindre om hva som endret Schindler, -
- og mer om at verden lukket øynene for holocaust-
-og det industrivennlige massedrapet.
De finner på dette som om jeg ikke hadde nok å gjøre.
Jeg må finne og brenne hver eneste fille som er begravd her.
- De sender alle til Auschwitz. - Når?
Så fort jeg kan fikse transport. Kanskje 30-40 dager. Det blir gøy.
Den lille jenta i rødt symboliserer holocaust-
- og all dets ondskap. Ingen gjorde noe med det skjønt de kunne.
Jeg satte sammen en scene som var følelsesmessig slitsom.
Steven kom inn den kvelden. Vi dro ut til der han bodde.
Jeg begynner å vise scenen og han kikker.
"Vent, Mike. Jeg klarer det ikke."
Han gjorde sånn: "Jeg klarer det ikke."
"Det er for vanskelig." Så dro han.
Jeg husker at jeg kom hjem og brøt sammen.
Kate var ofte på settet med meg. Vi gråt ofte sammen.
Hun holdt meg i gang under hele produksjonen.
Vi var i Krakow i fire lange måneder.
Følelsesmessig var det den vanskeligste filmen jeg hadde lagd.
Filmen handler ikke om holocaust med stor H.
Det er et spesifikt vindu til det forgangne.
Nå har en konvensjonell regissør lagd en film-
-som endelig når et stort publikum.
Inkludert folk som kanskje aldri har hørt navnet Auschwitz.
Etter tre fjerdedeler av filmen, fikk Steven en idé til slutten.
Han ville at vi skulle fly til Jerusalem.
Vi skulle filme ved Schindlers grav.
Jeg ville ha flere bevis i filmen-
- som viste at denne historien faktisk har skjedd.
Det var modig gjort. Dette er de ekte menneskene.
SCHINDLERJØDENE I DAG
Det var en sentral hendelse i Stevens liv.
Han innså at han ikke kunne ta fortjenesten fra filmen.
Han ville gi noe tilbake og grunnla det som ble Shoah-stiftelsen, -
- som dokumenterte den muntlige historien-
- og fanget den slik at folk ikke skulle glemme den.
Shoah-stiftelsen er et forsøk på å høre ekko av fortapt historie.
Den er koblet til ham som forteller. Det ligger i hans dna.
Han har tusenvis av vitneforklaringer.
Ikke bare fra holocaust, men også Rwanda og Bosnia.
"Schindlers liste" har skapt en fantastisk arv gjennom Steven.
TIL MINNE OM OVER SEKS MILLIONER JØDER SOM BLE MYRDET
Opplevelsen å lage "Schindlers liste" fikk meg til å forsone meg med-
- alle innbilske, gloriøse grunner til at jeg gjemte meg-
- for jødedommen min. Den gjorde meg svært stolt over å være jøde.
I 1993 vant "Schindlers liste" en Oscar for beste film, -
-og Spielberg for beste regissør.
Det fins perioder i filmmakeriets historie-
- der hendelser kolliderer og skaper noe nytt.
- "Jurassic Park" var en sånn. - Hold den der!
Det var begynnelsen på den digitale æraen der karakterene var digitale.
Ingen hadde gjort det før.
Steven sa: "Jeg vil ha ni meter lange dinosaurer i scenen"-
- "som skuespillerne kan ha samspill med, og de skal kunne løpe."
Vi skulle ha minst 60 panoramascener med minst 60 hele dinosaurer-
-som ikke skulle se mekaniske ut.
De må løpe og bevege seg som på ordentlig.
Først snakket jeg med protese-eksperter-
- og folk fra fornøyelsesparker for å rådføre meg.
Alle sa: "Vi kan bygge dem, men de kan ikke løpe."
Jeg sa: "De kan ikke løpe." Steven sa: "De må."
- Rykk inn. - Rykk inn.
Vi utviklet en masse saker.
Samtidig ringte Dennis Muren meg-
- og sa: "Jeg jobber med noe på datamaskinen som kan være utrolig."
Vi fløy til ILM og gikk inn på et kontor.
De hadde en datamaskin, og Dennis sa: "Se her."
Han trykket på en knapp og en dinosaur sprang.
Alt fins i dataen uten modeller og kameraer.
Det var som noe ingen hadde sett før.
Det var et sånt lettende øyeblikk hvor man innså at: "Herregud..."
Herregud, vi er der.
Dette er framtiden. Jeg trodde ikke mine egne øyne.
Jeg kunne ikke tro det. De var levende. De var ekte.
Det var så spennende. Vi hoppet opp. Vi hadde aldri sett noe lignende.
Jeg overdriver ikke, men det var som da lyd ble innført i filmer.
Det var et nytt verktøy som man visste ville bli enormt.
Det var et enormt eksperiment.
Det var sprøtt å se hjernene deres arbeide mens vi filmet-
- og justere et bilde og hvor ivrig Steven ble.
Man fanges i drømmene han skaper og i magien.
I scenene når vi først ser dinosaurene, -
- filmer han meg og sier: "Jeff, du ser på den. Se på den."
"Fortsett å filme. Er den ekte? Er det et triks?"
"Du begynner å le uten grunn. Le mer. Sånn ja."
"Nå er du forundret igjen og er helt stille."
"Jeg har alt jeg trenger. Nå går vi videre." Han vet hva han trenger.
Våpen, ansikter, våpen, ansikter, og høyre til Bob.
"Jurassic Park" er en advarsel.
Vi står på kjempers skuldre og skaper den neste store greia, -
- men vi tar ikke ansvar for det vi skaper.
Det er en gammel, slitt science-fiction historie.
Den brakte opp Godzilla fra dypet.
Leker man med atomkraft, får man Godzilla.
Det er mange mørke emner i filmen som handler om å åpne Pandoras eske.
Genmanipulasjon viser seg å ikke være filmens eneste emne.
Den digitale revolusjonen er på vei over gjerdet.
Det åpnet en ny verden av fortellinger.
Man kan gjøre hva man vil.
Man begrenses ikke av plast, metall, tyngdekraft eller annet.
Kan man tenke det, kan man gjøre det.
Det var helt klart slutten på en epoke og begynnelsen på en annen.
Steven er mester i å legge inn spesialeffekter av en grunn.
De skal føre fortellingen framover-
- og gjøre den til en ny reise som man aldri har sett før.
Det kan være et romskip, en dinosaur eller utenomjordiske vesener.
Det kan være en rød kåpe som noen bærer i en svarthvitt-scene.
Det er en del av det emosjonelle landskapet i historien hans.
Jeg har aldri i en Spielberg-film følt-
- at teknologien ødelegger historien. Det er vanskelig å få til.
De stundene som skal føles spontane og ekte på lerretet...
200 personer er med. Halvparten skapes et halvt år etter-
-og halvparten et halvt år før.
Man visste ikke at "Jurassic Park" skulle fungere.
Den kunne ha blitt en katastrofe, -
- men det var riktig mengde iver og frykt for Steven.
Å lage en film må skremme en litt, ellers gjør man ikke sitt beste.
"Schindlers liste" skulle selvsagt bli film.
Men det var en tre timer lang svarthvitt-film om holocaust.
For Universal var det helt sprøtt.
Hvem gir den filmen grønt lys?
De dataanimerte dinosaurene var en enda større risiko.
Man sier: "Jeg satser hele ryktet mitt som fantasifilmskaper"-
- "på CG-dinosaurer. Jeg risikerer også min troverdighet som kunstner."
"Jeg skal prøve å lage det på 12 måneder."
De virker selvsagte nå, men det fantes ingen garantier.
Det må ha vært en fryktelig nifs periode.
Man satser jo alt man eier. Det gikk selvsagt bra for Steven.
Det ga ham det merkeligste og mest vellykkede året som regissør.
Dette er mitt beste teknologiske mesterverk, Schpiel-Borg 2000.
Den var dyr. Din lekekamerat, Pinky, er en avansert kybernetisk klone-
- av en av Hollywoods mektigste figurer.
Hvis man ser på salgstallene hans, så kan han bli verdens hersker.
Steven er verdens mest kjente regissør.
- Hør. - Hva?
Du har lagd så mange filmer, Steven. Når skal du lage den største?
- Hva mener du med det? - En som funker for publikum.
Mr Spielberg.
Han er veldig mektig innen filmbransjen.
Han har en bedrift, finansierer, produserer og regisserer.
En filmskaper kan ikke få noen bedre produsent enn tidenes beste regissør.
Han hjelper unge talenter på vei. Det er en utrolig lang liste.
Han er også stor innen tv-bransjen.
Han åpnet en restaurant, Dive: Submarine Sandwiches.
Han gjør 27 ting samtidig, og syns ikke at det er merkverdig.
Hvor mye kan ett eneste menneske gjøre?
Han har sagt: "På buffé vil jeg ha for mye mat på tallerkenen."
Han kan produsere en film, forberede en annen og redigere en tredje.
Mange kanaler.
Jeg har en liste: "Skift lyspære." Det var den uka. Han får mye gjort.
Tre av Hollywoods rikeste og mektigste vidunderbarn-
-grunnla i dag et filmstudio sammen.
Hollywoods første uavhengige studio på nesten et halvt århundre.
CALIFORNIA, HER KOMMER JEG
Jeg tror ikke Steven frykter noe. Han er alltid klar for nye ting.
Ingen kan ta inn så mye informasjon og være på så mange steder så lett.
Det pleide å gjøre meg sprø hvis et manus kom som vi alle ventet på.
Jeg klarte aldri å dra hjem og lese det før ham.
Å være så talentfull og vellykket-
- på en nesten mytologisk væremåte... Man får hakeslepp.
Ofte inkorporerer folk framgangen i personligheten sin.
De føles selvgode. Steven er motsatt.
Steven er som en som jobber for Steven Spielberg.
Hai!
En herlig dag for meg er når jeg er sammen med familien min.
Jeg lukker øynene. De bader i bassenget og jeg hører på stemmene.
En gang til, Theo.
Jeg trodde aldri at jeg skulle få en stor familie. Det overrasket meg.
Kate trodde heller ikke det.
Vårt livs naturlige evolusjon var en gave.
Jessica er min eldste. Så kommer Max, så Theo, -
- siden Sasha, så Sawyer, så Michaela og så Destry.
Kate er min livskraft.
Hun er så ærlig og bevisst på verden.
Jeg tror at ektheten i filmene jeg lagde-
-etter at jeg ble sammen med Kate, -
- stammet fra at jeg fikk en virkelighet som overgikk fantasi.
- Start kameraet. Sett i gang. - Action!
Jeg har takket nei til mange suksessfulle filmserier-
- som jeg for ti år siden hadde tatt uten å nøle.
Det var imidlertid ikke den arven jeg ville gi barna mine.
DEN 6. JUNI 1944
Steven ville at "Redd menig Ryan" skulle bli en ny type-
-følelsesladd og personlig krigsfilm.
Vi visste ikke at Omaha Beach skulle være som den var.
Han beskrev ingenting for oss.
Han dro nytte av vår forvirring, panikk og frykt.
Han fanget vårt ekte sjokk, forbauselse og tomhet.
Forskjellen mellom å stå der før scenen-
- og å si: "Hei, er du klar? Du kan vel svømme?"
"Det må du. Det er Spielberg." Det er sånn vi prater.
Så startet det. Alle kreftene som er fysisk filmmakeri, ble sluppet løs.
Over kanten!
Jeg prøvde å plassere publikum så nær opplevelsen som mulig.
Publikum skulle aldri føle seg trygg.
Hvis man klarer å gjøre den avstanden kortere, -
-så blir publikum karakterene.
I "Redd menig Ryan" forstod Spielberg hvor uttrykksfulle lydene var.
Man hørte kulene hvine.
Man hørte dem treffe kjøttet og ødelegge likene.
Man følte hvordan det er når det ringer i ørene og man er fortvilet.
Scenens intensitet og at man var midt i den, -
- ikke bare metaforisk, er noe som aldri før har vært vist på film.
Jeg bestemte meg for å filme hele Omaha Beach-scenen i én tagning.
Kameramennene skulle være spontane og filme hva de ville, -
- akkurat som man gjør i dokumentarer.
I 27 dager tok vi stranda meter for meter, som filmskapere.
Mamma!
"Redd menig Ryan" avslørte visse sannheter om krig, -
- som folk ikke lærer fra bøker. De lærer dem ikke fra dokumentarer.
På toppen av karrieren sin gjorde han noe som ingen andre kunne.
I starten sa han: "Jeg vil filme maskingeværfestningen i radartårnet."
Han hadde allerede sett for seg alt. Da vi kom dit, fikk vi et problem.
Sola sto feil.
Steven trodde at settet lå sånn, men det lå sånn.
Han kunne ikke filme. Sola ga ham ikke det lyset han trengte.
Han var nok sint på seg selv-
- eller på noen som ikke fortalte hvilket hold det lå.
Etter en gåtur, sa han: "Nå vet jeg hvordan det skal filmes."
Det var et annet angrepsperspektiv enn de vi hadde filmet før.
Hvis man ikke er Steven, -
- hvis man ikke har en livslang erfaring med film i hodet, -
-så skulle alt se annerledes ut.
Siden hans øye er så nært koblet til hjernen-
- og alle filmene han noensinne har sett eller lagd, -
- sa han: "Sånn skal vi gjøre det." Det var utrolig.
"Redd menig Ryan" hedret veteranene.
Det var nok også ærefrykt for min far som fløy under andre verdenskrig.
Han var ikke i Europa, men i India og Burma.
Som barn fortalte pappa alltid om krigen.
Vennene hans kom innom. Jeg hørte på historiene deres.
Jeg ønsket at jeg hadde fått være en del av den generasjonen.
Steven hadde et vanskelig forhold til faren, men begynte å bygge det opp.
Han skjønte at hans inntrykk av mange ting kanskje ikke var sanne.
Det var komplisert, -
- men jeg hadde en kunstform å filtrere det gjennom.
I det minste hadde jeg det. Hvis filmene bidro til noe...
Jeg har unngått terapi. Filmene er jo terapien min.
- Junior? - Ja, sir.
Fikseringen rundt far-sønn-båndet-
- viser mye av følelsene jeg har båret med meg, -
- som jeg har ønsket å gi slipp på og har sluppet.
Husker du da vi tok et stille glass sist?
- Jeg drakk milkshake. - Hva snakket vi om?
Vi snakket ikke. Vi snakket aldri.
Den fraværende faren hadde plaget Steven hele livet.
Han har det med i sine filmer på alle slags måter. Det er hans kjerne.
Trass i at jeg likte filmene, merket jeg tydelig farens fravær.
Steve var veldig sint på meg i lang tid.
Der er han. Får jeg en klem?
Jeg ble såret, men i hemmelighet.
Et forvirrende håndtrykk? Et spark i hodet?
Jeg ville ikke ta det opp med Steven. Jeg aksepterte det og det var vondt.
Jeg trodde jeg hadde mistet deg, gutt.
Jeg også, sir.
Pappa og jeg løste omsider problemene og står hverandre nærmere enn før.
Da han lagde "Redd menig Ryan", sa han: "Den er til pappa."
Det varmet.
Steven har alltid hatt en stor visjon av hva filmer kan være.
Han er en amerikansk filmskaper. Det er ikke patriotisme.
Han trekkes til temaer som fins i det amerikanske folket, -
- og i USAs samfunn og hvordan det utviklet seg.
I filmene kjemper folk for frihet på et eller annet vis.
Gi... oss... frihet.
Han tar ikke frihet for gitt.
Frihet, likhet, konstitusjonen og individets rettigheter.
Han har utviklet seg som filmskaper.
"Amistad", "Lincoln" og "Bridge of Spies" handlet om loven.
De handler om rettigheter som man har selv om man ble tvunget hit-
- eller kom hit for å være soldat i en hær og blir fanget.
Loven gjelder alle.
Vi ville vise at vi har et solid forsvar. Det har vi gjort.
Hvorfor siterer du konstitusjonen?
Tom, se meg i øynene og si-
- at vi ikke kan anke, så dropper jeg det.
Det sier jeg ikke.
- Tom mener at alt har en pris. - Det stemmer.
En pris som vil ramme både familien og firmaet.
Jeg tror på landet. Det har jeg alltid gjort.
Det så man i arbeidet mitt.
Jeg ville fortelle om USA og om folk med prinsipper og etikk-
- som, trass i alle råd og andres vurderingsevne, -
-likevel gjør det rette.
Det får meg sikkert til å høres ut som-
- en idealist eller patriot. Jeg er patriot, -
-og jeg er også en slags idealist.
Si at alt vi har gjort er å vise at demokrati ikke er et kaos...
...at folkets forening bærer på en stor usynlig styrke.
Si at vi har vist at et folk kan tåle en fryktelig oppofring, -
-og på tross av det, holde sammen.
Kan ikke det i det minste redde ideen om et demokrati?
Noe som vi kan gjøre oss verdige?
Først må man våge å spille Lincoln. Han er en så mektig figur.
Han opplevde presidentskapet-
-under en av landets verste kriser.
Utvilsomt-
- fattet han avgjørelser som mange ikke engang kan forstå.
Vi kommer garantert til å miste alt...
Vi trenger ikke et tillegg om avskaffelse. La konstitusjonen være!
- I dag kommer det jurister hit... - Stat for stat, du kan ikke...
Jeg vil ikke høre mer!
Jeg kan ikke oppnå noe av verdi for mennesker-
- før vi avskaffer slaveriet og får slutt på den fryktelige krigen.
Uansett om dere eller noen annen vet det, så trenger jeg dette!
Dette tillegget er botemiddelet!
Steven jobbet lenge med hvor han skulle fortelle historien.
Det var modig av Steven å lage en film om Abraham Lincoln, -
- der Lincoln deler makten med Representantenes hus.
Han var sikker på at hvis han fortalte en historie om demokrati-
- og den rotete politikken med folk med ulike meninger-
- og demokrater som ble republikanere og vice versa, -
- så ville det bli vanskelig for folk å forstå hva det dreide seg om.
Han trodde at hvis folk kunne føle hvem han var og hva han gjorde, -
- ville de se hvordan demokrati er når den funker.
Vi har en begjæring om å stemme om det trettende tillegget.
- Jeg stemmer ja. - Avgjørelsen er fattet.
Til syvende og sist handler ikke filmen om Lincolns triumf.
Den handler nok om demokratiets triumf.
Jeg har fått i rolle å heise flagget, -
- og når det er heist, må folket holde det heist.
Det var talen min.
Fra rundt tusenårsskiftet fins det i Spielbergs karriere-
- noe enten personlig, politisk eller historisk-
- som har gjort ham mer eventyrlysten og mørk.
Jeg tror ikke at han har et pessimistisk verdenssyn-
- eller at han forandret seg og er skeptisk til menneskeheten.
Likevel har noe forandret seg.
Han tar opp ting som han ikke hadde tatt opp i sine tidligere filmer.
Ok, Howard Marks, hvor er du?
"Minority Report" er en komplisert og svært mørk fortelling-
- om demokrati, valgfrihet og korrupsjon.
Jeg likte den mørke, futuristiske og dystopiske tonen på den tiden.
Tennessee Williams sier at kunstnere er som gruvekanarifugler.
Steven har en nifs evne til å føle-
- hva som skjer i verden og hva som må sies der og da.
Han er en svært tilstedeværende filmskaper.
Columbias lovbruddsforebyggende avdeling-
- arresterer deg for et framtidig drap.
Filmen forutså mentaliteten etter 9/11 ved å arrestere folk-
-før lovbruddene ble begått.
Den filmen som var en uttalelse om 9/11, var "Klodenes kamp".
For meg begynte det med hva som ville skje hvis vi ble invadert, -
-og at alt som vi trodde sikret oss-
-mot invasjon, var helt feil.
Cruises karakter løper bortover gatene, -
- og strålen forvandler folk til støv som han får i håret.
Han kommer hjem og ser i speilet-
- og innser at han har menneskestøv i håret.
Steven håndterte det svært taktfullt.
9/11 var og er en stor del av nasjonens psyke.
Det krevdes så lite for å vekke sjokket alle kjente-
- og hjelpeløsheten vi følte da vi ble angrepet.
Jag heter Jim McKay og prater til dere direkte-
- fra ABCs hovedkvarter utenfor München i Vest-Tyskland.
Den fredelige olympiadens stillhet ble brutt før soloppgang kl. 05.00.
Ingen trodde at Spielberg, kanskje verdens største jødiske kunstner, -
- ville uttale seg om Midtøsten. Det er et minefelt, -
- og Steven liker ikke sensasjoner fordi han vil skape-
-kontroversielle stormer.
Dette er bygning 31.
Akkurat nå sitter åtte eller ni livredde mennesker-
-fanget der.
Jeg kunne ikke lage filmen ensidig.
Jeg visste at den kom til å bli kontroversiell.
Det var fortellingen om en gruppe agenter fra Mossad-
- som ble sendt ut for å hevne de israelske utøvernes død under OL.
De skulle følge en liste over etterlyste menn-
- som var en del av en terroristgruppe, og myrde dem.
Filmen skulle påvirke og skape debatt.
Er hevn svaret? Løser det noe?
Hvis man fortsetter voldssyklusen, -
-så er det alt man får.
Han ville fortelle en menneskelig historie.
De var mennesker og ikke superhelter.
Deres tvil og tabber var virkelighet.
Livet er ikke som en James Bond-film.
- Er du Wael Zwaiter? - Han har allerede sagt ja.
Hva skal vi gjøre? Hva skal jeg gjøre?
Vet du hvorfor vi er her?
I "München" prøvde Spielberg å akseptere krigen mot terrorisme.
Han vet ikke hvor han står.
Han støtter den, men plages likevel av den.
Det er den typen omtenksomhet han har i sine verk.
Han er Hollywoods svar på en offentlig intellektuell.
Jeg husker da vi filmet telefonbombescenen.
I den bevegelige filmingen fikk man en oversikt over scenen.
Det tok tre dager å filme scenen.
Alt måtte gjøres fra ulike vinkler.
Synsvinkelen til fyrene i bilen.
Nå venter vi på rødt lys.
Synsvinkelen til mannen i kiosken som skulle slå nummeret.
Synsvinkelen til Avner. Det var et triangel.
Geografien er viktigst for meg.
Publikum må ikke bli forvirret over hva man prøver å fortelle.
Det må være tydeligere for dem enn for deg.
Blokkerer lastebilen signalet? Funker utløseren?
Jeg kan skape spenning hvis publikum vet hvor partene er, -
- hva som står på spill, og at klokka tikker.
Moren og datteren setter seg i bilen, men går tilbake på grunn av brillene.
Spenningen i den sekvensen viser publikum hvor alle er hele tiden.
Hallo?
Stopp. Avbryt.
Han viser deg det du trenger for å forstå historien-
- og hva som skjer, og ting som hjelper å forstå det mer dyptgående.
Den typen fortellermekanisme som han har i hodet-
-har nok aldri eksistert før.
- Mahmoud Hamshari? - Ja.
Vi snakket mye om politikken rundt å lage en film som denne.
Hvordan lager man en film som kan få en til å forstå-
- hvorfor mennene som drepte idrettsutøverne, gjorde det.
Man gir dem ingen unnskyldning for det, men man prøver å forstå det.
Hvis dere dreper jøder, betrakter verden dere som udyr.
Ja, men da ser verden hvordan de gjorde oss til udyr.
De vil sette spørsmålstegn ved forholdene i burene våre.
Filmen manglet en moralsk likevekt, -
-hvilket er det modigste med filmen.
Den leter etter menneskelighet hos begge sidene i konflikten.
Tvetydighet assosierer man ikke med Spielbergs filmer.
"München" var den filmen der han gikk lengst-
- i måten å håndtere det temaet på. - Har vi oppnådd noe overhodet?
Alle vi drepte, er erstattet av noen verre.
Hvorfor klippe neglene? De vokser jo ut igjen.
Drepte vi for å erstatte terroristlederne-
- eller Palestinas ledere? Hva gjorde vi?
Dere drepte dem for et land som dere nå velger å svikte.
På slutten feirer man ikke at fienden er død.
Det er stille, og først andre gang innså jeg at tvillingtårnene vises.
Vi filmet scenen flere ganger uten å ha den plassen i bildet.
Så filmet vi en med den plassen i bildet, -
- og visste at han skulle legge inn tårnene.
Steven visste at filmen var kontroversiell, -
-men han ville ikke tøye grensene.
Så innså han at han allerede gjorde det.
"Hvorfor ikke bare si det jeg vil ha sagt?"
Jeg gjorde det valget for at folk skulle si:
"'München' har sammenheng med dagens problemer."
"Og de truer oss alle."
Historien er sin egen påminnelse-
-om hvor ille det kan gå.
Hvis vi ikke løser problemene, -
-vokser de inn i hverandre.
De blir for store til å feie under teppet.
Til slutt må noe skje.
"München" er en bønn om fred, men på den vanskelige måten.
Vi oppnår fred ved å finne vår egen indre, høye moral.
Filmene mine kommer fra en del av meg som ikke kan forklares.
Jeg har en viss intuisjon, -
- men den analyserer og betviler jeg ikke.
Man skal ikke være utakknemlig.
Jeg er nesten overtroisk om at den forsvinner hvis jeg betviler den.
Det er utvilsomt slik at Stevens verk tar for seg deler av livet hans.
Det gjør ham til en personlig filmskaper.
Forstår du hva jeg sier, Frank?
Din far og jeg skal skilles.
Han uttrykker dem gjennom bilder, valg av historie og karakterer.
Alle Stevens følelser var på linje med den unge mannens reise.
Man identifiserer seg fort med fyren og hva han enn gjør.
Han leter etter en vei tilbake for å reparere sitt ødelagte hjem.
- Har du prøvd å ringe henne? - Nei.
Pappa, hvorfor ringer du henne ikke med en gang? Her.
Pappa, ring henne. Ring henne for min skyld.
Si at jeg har to billetter dit.
Din mor er gift med min venn Jack Barnes nå. De bor på Long Island.
I Spielbergs filmer er de viktige relasjonene ofte-
-relasjonene mellom foreldre og barn-
- eller familiemedlemmer eller folk i samfunnet-
- som er bundet av kjærlighet, lojalitet og ansvar.
Det er et enormt emne som dukker opp-
- i forskjellige faser av livet hans og i forskjellige historier.
Familie er en stor del av livet mitt. Derfor handler mange filmer-
-om separasjon og gjenforening.
Til og med Lincoln handler om separasjon og gjenforening.
Barry!
Jeg har lagd mange filmer om familier som splittes, -
- og så finner de felles grunn til å gjenforenes på.
Det føles som om alt, selv verden, prøver-
-å skille mennesker eller skapninger-
- fra hverandre for å siden gjenforene dem.
Det er som Shakespeares romanser.
Han har i sine verk en dyptgående tro-
- om at det som er gått tapt, kommer til å vende tilbake.
Jeg tror han søker etter det i nesten alle sine filmer.
Sakte nå.
Mamma og pappa har i dag et forhold som høres ut som en overdrivelse.
Jeg er glad for at de etter så lang tid kan ha kvalitetstid sammen.
Hvis man ser på Steves første 18 år og livet hans i dag, -
-kan man ikke tro at det i lang tid-
- fantes en skilsmisse, en masse tårer og en annen mann og en annen kone.
Det ser ut som vi har vært en eneste stor, lykkelig familie.
Vi har bare mistet hjemmefilmene fra den tiden.
Nå er hun forelsket i meg igjen. Er det ikke fint?
Å, Leah.
Janusz, det blir bedre hvis Dougie er her. Da blir det ikke så spredt.
- Det er ingen singel. Det blir her. - Nei da, ingen singel.
Vi går bakover. Dougie kommer inn i bildet siden.
- Fortsetter vi å bevege oss da? - Ja.
Nå ser det bare ut som et vindu midt i bildet.
Steven elsker å være en del av en stor gruppe folk-
- og være med folkene som lager en film.
- Det er som en stor familie. - Tom, action.
På mange måter preger det Stevens filmmakeri.
Steven føler seg trygg og sikker i et familiemiljø.
Han vil ha nære relasjoner med folk han stoler på-
- og kan åpne seg for. Han vil nødig at noen forsvinner.
Sånn skal det se ut. Det er kjempebra.
Vi jobber for Steven. Han oppmuntrer folk til å bruke sin talent-
-og være modige og ta sjanser.
Som filmskaper vil han stimuleres av de han jobber med.
Det er en god egenskap.
Han samarbeider gjerne og bruker ofte samme skuespillere igjen.
Vi forstår allerede hverandre. Vi har jobbet sammen.
Han vet hvordan folk kan hjelpe, og kan forene sine ønskemål med dine.
Som en utmerket general.
Filmteamet hans er som en spesialenhet.
Teamet hans jobber så raskt, hardt og får mye unnagjort.
- Reis dere og applauder. - Man skulle lett kunne mislykkes-
- hos Steven hvis man ikke er forberedt.
Alle må være det, og det skaper en utrolig energi.
Jeg jobber med vennene mine. Det har jeg gjort i årtier.
- Hva skulle jeg gjøre uten dem? - Sett i gang lyden!
Jeg fungerer ikke hundre prosent hvis jeg ikke kjenner folket.
Gjennom årene har jeg satt sammen en ekstraordinær familie.
Jeg elsker å være en del av alt. Som "Spillemann på taket".
Etter 37 år er det deilig å vite...
Michael Kahn og jeg er blodsbrødre.
Han begynte med "Nærkontakt av tredje grad", -
- og har redigert alle unntatt én film jeg har lagd siden.
Janusz Kaminski har gjort alt siden "Schindlers List", -
- men John Williams er min eldste kollega-
- og jeg har vært avhengig av Johnny mer enn noen annen-
- for å skrive om filmene mine musikalsk-
- og legge dem et nivå høyere enn jeg hadde kunnet selv.
Hvis jeg skulle tvinges til å endre teamet som jobber rundt meg, -
- ville jeg ikke kunne jobbe så ofte som jeg gjør. Helt umulig.
Steven ser alltid på film om og om igjen.
Han henviser til scener, bilderuter og ideer.
Det gjør Steven bestandig.
"LAWRENCE OF ARABIA"
Store filmskapere lever av å lage inspirerende stunder.
Derfor ser jeg fortsatt "Lawrence of Arabia" hvert år.
Scenene, de fullkomne utsiktene-
- og en så kompleks karakter... Det er ekte filmskaping.
Hallo!
Hvem er du? Hvem er du?
Steven har alltid villet jobbe med et stort historisk lerret.
Det tok mange filmer før han ble en så god filmskaper.
Pauline Kael ga meg strålende kritikk for "The Sugarland Express", -
- men sa: "Det man ser på overflaten kan være alt."
"Kanskje det ikke fins noe under." Hun hadde rett.
Jeg var ikke voksen nok innen film. Det skulle komme senere.
Se på hva han har gjort i nesten 50 år.
Det er virkelig en stor variasjon.
Visse ting han har laget, har ikke fungert.
Det fins imidlertid ingen som ham-
- og ingen filmkarriere har noensinne lignet hans.
Han snakker kino som sitt morsmål.
Han snakker så flytende, at han gjør ting som ingen andre tør.
Man ser umiddelbart på dem at de er hans verk.
Han har en dynamisk fornemmelse for ekte filmskaping.
Jeg mener den store tradisjonelle, amerikanske filmen.
Steven hadde flaks som ble kommersiell og skape kunst.
Derfor sammenlikner jeg ham alltid med George Gershwin, -
- for han kunne skrive en Broadway-musikal eller en symfoni.
Han kunne gjøre begge deler. Det kan svært få. Steven kan det.
Det er en talent man må bli født med.
Man tenker på guttungen i Arizonas ørken som bestandig ser på film, -
- som en dag sniker seg inn i et studio og oppfyller sin skjebne.
Det er en fantastisk Hollywood-fortelling.
Han har funnet en måte å ta sitt verdenssyn, sin ønsketenkning, -
- sin optimisme og sin følelse for spenning-
- og bruke dem i den historien han ønsker å fortelle.
Det er virkelig han.
Steven har en del av sin personlighet som vil se noe godt i mørket, -
-eller bare leke.
Folk har kanskje sagt at han ikke er skarp nok, -
- at han ikke er bitter nok, at han ikke er sprø nok, -
- eller ikke mørk nok, men til syvende og sist, -
- er det som Steven har etterlatt, helt enormt.
Å se både humor, spenning, eventyr, -
- og kjærlighet gjennom sine utrolige fortellerøyne, er noe vanvittig bra.
Steven har fortsatt en stor appetitt for arbeidet sitt.
Det er ganske uvanlig. Vi har nok alle en holdbarhetsdato.
De fleste av oss går nok ut på den datoen uten å vite det, -
- men i hans tilfelle er det nok slik at fram til han dør, -
- kommer han til å jobbe med det som han føler seg forpliktet til å gjøre.
Tekst: Alex Tjore www.sdimedia.com